Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Nejdospělejší film Pixaru. Nejodvážnější v tom, jaká témata zdvíhá, špičkový tím, jak vypadá, velmi sugestivní v tom, jak pracuje s hudbou. Pixarovka, která se zapíše mnohem tučněji než ostatní, protože je jiná a nese s sebou hlubší poselství. V tomto ohledu je zajímavé, že firma s lampičkou v logu téměř každých pět let v poslední dekádě a půl přichází s filmem, jenž je prostě výjimečný, a na který budu dlouho vzpomínat. V minulé pětiletce to byla určitě mexická duchařina Coco, před ním psychologické výletování s V hlavě a nejsilnější byly tři léta za sebou v první desetiletce tohoto tisíciletí, ve kterých vyšly filmy Ratatouille a WALL-E. "Duše" je další z animovaných filmů, které jsou opravdu mistrovským dílem s neotřelým nápadem a skvělým řemeslným zpracováním po stránce jak grafické, tak hudební.
Za filmem stojí Pete Docter, kterého najdete hned za několika filmy, jež jsem výše zmínil. Jeho předchozí dílem je velmi neotřelý animák "V hlavě" a tu touhu vstoupit námětem do prostoru, ve kterém se moc tvůrců nepohybuje, cítím i tady. Asi nebudu spoilerovat, když řeknu, že hlavní hrdina hned na počátku filmu zemře. Následně nás film bere za oponu fyzického světa, stejně jako to dělal "V hlavě". Vedle sebe tak stojí svět reálný, který tu představuje krásně prokreslený New York, a svět metafyzický. Zdráhám se říkat nebe, peklo, očistec nebo jakékoliv jiné slovo, které máme spojené s místem, kam odejde duše po smrti. Metafyzický svět je tu pojat netradičně a díky tomu, co se v něm děje, na něj nejde aplikovat nějakou známou šablonu. Přitom vám ale bude připadat naprosto srozumitelný a blízký v tom, jak funguje a co se snaží vykreslit.
Hlavním hrdinou je stárnoucí učitel hudby na střední škole. Nade vše miluje jazz a sní o tom, že bude hrát se svými idoly. Druhou hlavní postavou je pak duše s pořadovým číslem 22. Ta už od počátku věků postrádá „jiskru“, jakýsi náboj související se smyslem života, který potřebuje k tomu, aby se mohla dostat na Zemi. Právě otázky toho, za čím se v životě ženeme a co je a co není důležité, jsou dvě hlavní rozvahy, které "Duše" zpracovává. Tím, co se film snaží předat, je víc dospělý než jakákoliv jiná pixarovka, a celkem by mě zajímalo, jak bych "Duši" vnímal jako desetiletý, dvacetiletý či třicetiletý. Určitou inspirací tu pro Doctera byla klasická díla, jakými je "It's a Wonderful Life" z roku 1946 nebo "Vánoční koleda".
Najdete tu spoustu zajímavých konceptů, které film jen lízne, ale skrývá se v nich potenciál klidně i na další símek. V tom, jak kreativně se tu pracuje s nápady a jak některé z nich rozvíjí, je "Duše" naprosto unikátní a já marně vzpomínám, kdy jsem měl u nějakého filmu pocit, že vidím opravdu něco nového. Zas a znovu mě fascinuje, jak jsou tu pojaty detaily. Ať už jde o vykreslení města, krejčovského salónu nebo o chvíle, kde někdo hraje na hudební nástroj. To je opravdu něco unikátního a já asi nikdy neviděl animovaný film, který by lépe zprostředkoval hudbu nebo obecně hru na nějaký hudební nástroj.
Tím se dostáváme i k hudební stránce. Ta je ve své podstatě rozštěpena na dva hudební směry, které skvěle doprovází oba světy. O ten jazzový se naprosto strhujícím způsobem stará Jonathan Batiste. Hudební stránka je vlastně další postava. Film výrazně emočně zabarvuje a Batiste dokáže skvěle rozehrát emoce radosti a hudební extáze. Naopak sehraná dvojice Trent Reznor a Atticus Ross obarvili hudební služkou metafyzický svět, který by byl bez jejich doprovodu poloviční. Vyžívají se v ambientních plochách, které prokreslují elektronikou tak, že z toho každou minutu prýští něco opravdu nadpozemského. Důkazem těchto řádků budiž nominace a vítězství v kategoriích nejlepší hudba ve filmu hned v několika velkých prestižních cenách, počínaje Zlatými Glóby a konče u cen Asociace filmové kritiky v Los Angeles.
Znalce Pixaru potěší easter eggy i inspirační zdroje, které jsou okaté. Metafyzický svět zajímavě kombinuje 3D grafiku a 2D postavičky, které jsou inspirovány dílem Pabla Picassa. Těch detailů, které je tu možno objevovat, je mnoho, ale mnohem důležitější je pro mě to, že film mě nedokázal opustit ani pár dní poté, co jsem ho shldél. Možná je to tím, že přišel v době, kdy každý tak trochu přemýšlí nad prioritami v životě. Poslední rok byl hodně o bilancování a "Duše" je velmi milé popostrčení k tomu přemýšlet o těch nejdůležitějších otázkách vašeho života.
"Duše" je další z animovaných filmů Pixaru, které jsou opravdu mistrovským dílem s neotřelým nápadem a skvělým řemeslným zpracováním po stránce jak grafické, tak hudební.
9 / 10
DALŠÍ INFORMACE
USA, 2020, 100 min
Režie: Pete Docter Scénář: Pete Docter, Mike Jones, Kemp Powers Hudba: Trent Reznor, Atticus Ross, Jonathan Batiste Hrají: Jamie Foxx, Tina Fey, Graham Norton, Alice Braga, Richard Ayoade, Ahmir-Khalib Thompson, Daveed Diggs, Phylicia Rashad, Angela Bassett, John Ratzenberger, Sam Lavagnino, Aiyanna Miorin, Azriel Dalman, Wes Studi, June Squibb, Sakina Jaffrey, Avery Kidd Waddell Producenti: Dana Murray Střih: Kevin Nolting Zvuk: Coya Elliott, David Parker, Ren Klyce Scénografie: Paul Abadilla
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.